Irdatlan áldozatok árán és sok év szenvedés után véget ér a második világháború. Az emberek abban reménykednek, végre fellélegezhetnek és a romokra építve újra elkezdhetik az életüket. Kivéve Berlinben, abban a városban, ahol a szövetségesek keselyűk módjára marakodnak a koncon, a hatalmi harc elszenvedői pedig a lakosság, akiknek a büszkeségükön kívül semmijük se maradt. Nincs áram-víz-és gázellátás, a vonatok, villamosok csak elvétve járnak, a feketepiac virágzik a gyógyszer-és élelmiszerhiány miatt. A sachsenhausi koncentrációs tábort túlélő Max von Passau, a ragyogó tehetséggel bíró, híres fotóművész mégsem menekül el Németországból, képtelen elszakadni szeretett városától és lelkét marcangoló árnyaktól.
Hosszú és elég gyatra bevezető lett, közel sem fedi le a regény alapszituációját, mégpedig a sok nézőpontkarakter miatt; Max mellett természetesen Xénia szemszögéből is követhetjük az eseményeket, de "régi ismerősöket" is üdvözülhetünk. Emellett az új nemzedék is felnő lassan, a háború gyermekei: Natasa, Felix és Lilli Seligsohn, Axel Eisenschacht, és természetesen új szereplők is feltűnnek a színen. Valamennyien sebeket hordoznak; Xénia, akinek mintha vasból lenne a lelke, közel nem tört meg annyira, mint szerelme, Max, de a múltbeli borzalmak őt is érzékennyé tették, lánya, Natasa szinte összeroppan, amikor megtudja az igazságot. Felix és Lilli sorsa talán a legszörnyűbb, ők a pusztítás legnagyobb vesztesei, de a maguk módján mindketten talpra állnak, Felix dühösen és dacosan, Lilli csendesen, de annál veszélyesebb módon. Szegény Axelnek nem könnyű feldolgozni az apja által rárótt terhet, és a saját bűntudatával is meg kell birkóznia.
A sokfelé ágazó történet szálait valami elbájoló módon képes összegabalyítani az írónő, néha romantikus (szó)fordulatokkal élve, de ez sosem csap át csöpögő, rózsaszín nyálba, a történelmi háttér ismét sikerrel ellensúlyozza ezt a műfaji vonást. Nagyon féltem, hogy a Párizs fehér fényeit nem tudja utolérni a folytatása, de néhány oldal után megkönnyebbülve vettem észre, hogy észrevétlenül beszippantott a történet, és gondolatban már Párizsban járok, 1944 októberében. Egyelőre nem tudom eldönteni, ez, vagy az előző rész tetszett jobban - még nagyon friss az élmény -, de az tuti, hogy Révay mákszemnyi mértékben sem okozott törést a cselekmény ívében, olyan, mintha a két kötet egyetlen regényt alkotna.
Persze, azért van különbség a két történet között; az előzményben a nyomor mellett fontos szerepet kapott a csillogás, a divat és a luxus világa, míg ebben az esetben az árnyék uralkodik, hol vannak már Párizs fehér fényei! Most a nyomorúságos Berlin áll a középpontban, ahol a nőknek még cipőjük sincs, nemhogy csillogó, flitteres ruhája. A szenvedés és a baljós hangulat kicsit megfeküdte a gyomromat 400 oldalon keresztül, egy darabig nem fogok háború idején játszódó könyvet olvasni.
Összességében egy lehengerlő olvasmányélményben volt részem, még netezni se volt kedvem, annyira nem akartam elszakadni a könyvtől.
Ui.: csak azt nem tudom, hogy Axelnek szőke vagy barna haja van?
„- Jó estét mindenkinek – kiáltotta vidáman Axel, és gyorsan levette a sapkáját. Sötétbarna haja csapzott volt és kócos.” (336. oldal)
„Nyúlánk, szőke kamaszt látott maga előtt…” – Ez a szőke kamasz Axel, ketten szerepelnek a jelenetben, tehát félre se olvashattam. (388. oldal)
„… egy barna hajtincs a szemébe lóg…” – megint kétfős fejezet. (486. oldal)
Forrás: Amadea
Ki tudna többet a visszautasíthatatlan bókokról és a szerelmes lélek rejtelmeiről, mint Petőfi Sándor? Minek nevezzelek? - kérdi, és szerelmes tekintetével bebarangolja csodálata tárgyát....
|
Voltak, akik megsértődtek, és voltak, akik a pályatárs elismerését látták abban, amikor Karinthy Frigyes 1912-ben irodalmi karikatúrát rajzolt róluk. ,,Babits Bihály" versei, vagy az Ady költészetét...
|
,,Iszonyúan magyar" - írta saját művéről Móricz, és (újra)olvasva az Úri murit, nem kételkedhetünk abban, hogy megállapítása a mai napig kísért. A közel száz éve született mű vaskos...
|
,,Szeretném, ha szeretnének" - mondja, kéri, könyörgi egy költői hang, ami hamisítatlanul adys. Meglepő, de Ady Endre akkor írta e sorokat, amikor végre elismert, sokak által megbecsült (és...
|
,,Az él igazán, aki másért él"
Timár Virgil vidéki gimnáziumban oktató, tudós szerzetestanár, aki felfigyel a tehetséges, okos Vágner Pista nevű fiúra. A csillogó szemű diák csüng tanára szavain, és amikor Pista anyja...
|
Fordította: Szieberth Ádám
Mennyi minden történhet egy hét alatt?
Richard Russo Pulitzer-díjas szerzőjének frenetikusan vicces regénye ifjabb Hank Devereaux életének egyetlen, balul elsült hetét követi végig.
Devereaux az angol tanszék kelletlen vezetője...
|
Caroline O'Donoghue
Fordította: Vándor Judit
Az egyetemista Rachel egy könyvesboltban dolgozik, itt találkozik Jamesszel, akivel rögtön megtalálják a közös hangot. A szikrázóan intelligens fiúval hamarosan lakótársak lesznek, és ezzel...
|
A halálnak van humorérzéke
Kár, hogy csak MOST kezdek rájönni, hogy alapjában véve jópofa nő lehetett az anyám.
KÁR, hogy csak most kezdem IRIGYELNI, amiért annyira BÁTRAN élt, ahogyan én sose mertem. DE JÓ VOLNA ÚJRAKEZDENI,...
|
Balázs Béla, az elismert, sikerei csúcsán járó író egy éjszakai lokálban megismerkedik egy fiatal nővel, akinek nem tud ellenállni. A mindent elsöprő vonzalom hatására a meggyőződéses...
|